Публічно-управлінські та цифрові практики
Назва: Публічно-управлінські та цифрові практики Ліцензія Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення: Державний університет інформаційно-комунікаційних технологій внесено до Реєстру суб’єктів у сфері медіа. Ідентифікатор наукового журналу «Публічно-управлінські та цифрові практики»: R30-02944 (рішення №863 від 21.03. 2024 р.). Свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації: КВ № 25310-1525ОР Вид видання: журнал Статус видання: вітчизняне Мови видання: українська, англійська Вид видання за цільовим призначенням: наукове Періодичність: 4 рази на рік Сфера розповсюдження: загальнодержавна Категорія читачів: фахівці тематики наукового журналу, вчені, науково-педагогічні працівники, докторанти, аспіранти, студенти Тематична спрямованість: започатковано з метою розвитку вітчизняної системи публічного управління та адміністрування УДК 35+004(051) ISSN 2786-7412 DOI: 10.31673 Реферативні бази даних: Національна бібліотека України імені В.І. Вернадського, CrossRef, Index Copernicus International, Google Scholar Засновник: Державний університет інформаційно-комунікаційних технологій (раніше – Державний університет телекомунікацій) Адреса: вул. Солом’янська, 7, м. Київ, 03110, Україна Web-сайт: https://journals.dut.edu.ua/index.php/public/about Електронна пошта: pmdp@ukr.net; pmdp@duikt.edu.ua
Авторське право (c) 2026 Публічно-управлінські та цифрові практики
ЧОМУ ПОТРІБЕН МАСШТАБОВАНИЙ EID: УРОК ПОРТУГАЛІЇ І ВИКЛИК ДЛЯ УКРАЇНИ ПРИ ІНТЕГРАЦІЇ В EUDI WALLET
Статтю присвячено кількісному аналізу динаміки використання системи електронної ідентифікації (eID) на прикладі Португалії з метою формування індикативного сценарію навантаження для майбутньої інтеграції України в екосистему EUDI Wallet. Актуальність дослідження зумовлена розвитком цифрових державних послуг у країнах Європейського Союзу, впровадженням оновленої нормативної рамки eIDAS 2.0 та необхідністю забезпечення масштабованості національних систем цифрової ідентифікації в умовах зростання кількості електронних взаємодій. На основі відкритого набору даних «Autenticações eletrónicas realizadas» за 2019-2024 роки побудовано лінійну регресійну модель, у якій кількість електронних автентифікацій пояснюється трендовим компонентом, сезонними фіктивними змінними для серпня, листопада та грудня, а також індикаторами структурних зламів DID_STRESS_2022 та EIDAS_2024. Для оцінювання якості моделі використано коефіцієнт детермінації, відносну середньоквадратичну похибку, критерії статистичної значущості параметрів і тест Дарбіна-Уотсона. Результати моделювання свідчать про наявність стійкого довгострокового зростання попиту на засоби електронної ідентифікації, регулярних сезонних коливань та окремих статистично значущих структурних змін. Побудована модель демонструє високу пояснювальну здатність (R2 ≈ 96%) і прийнятний рівень похибки, відтворюючи поєднання трендових, сезонних і разових шокових впливів. На її основі сформовано прогноз на 2025-2027 роки, який вказує на подальше зростання кількості електронних автентифікацій та збереження характерних піків навантаження наприкінці року. Отримані результати дозволяють використовувати португальську траєкторію як орієнтир для оцінювання перспектив розвитку української інфраструктури цифрової ідентифікації в умовах інтеграції до єдиного цифрового ринку ЄС та впровадження EUDI Wallet. Також визначено основні обмеження дослідження й окреслено напрями подальших досліджень, пов’язані з використанням панельних і динамічних моделей. Перелік посилань 1. Інза Х. Європейський цифровий гаманець ідентичності відповідно до Регламенту eIDAS 2.0. Управління та контроль даних і цифрової економіки на Єдиному ринку Європейського Союзу / за ред. C. Pastor Sempere. Cham : Springer, 2025. Т. 71. (Law, Governance and Technology Series). DOI: https://doi.org/10.1007/978-3-031-74889-9_19. 2. Кудра А., Рігер А., Зедльмаєр Й., Рот Т., Фрідген Г., Янг А. Цифрові гаманці ідентичності: путівник новою моделлю цифрової ідентичності Європейського Союзу. Information Systems Journal. 2025. С. 1–10. DOI: https://doi.org/10.1111/isj.70009. 3. Руіу П., Саіу С., Гроссо Е. Цифрова ідентичність у Європейському Союзі: просування рішень eIDAS на основі біометрії. Future Internet. 2024. Т. 16. № 7. Ст. 228. DOI: https://doi.org/10.3390/fi16070228. 4. Де Марко Г., Маріно Ф. А., Де Марія А. Поєднання правових вимог eIDAS 2.0 та технічних рішень. TDI2024: Proceedings of the Workshop on Trust in Digital Identity. 2024. С. 18–30. URL: http://ceur-ws.org/Vol-3863/paper2.pdf (дата звернення: 16.04.2026). 5. Еду Дж., Гупер М., Мейпл К., Кроукрофт Дж. Рамкова модель оцінювання впливу та ризиків національних систем електронної ідентифікації (eID). arXiv. 2023. DOI: https://doi.org/10.48550/arXiv.2310.15784. 6. Ліпс С., Виноградова Н., Кріммер Р., Драгейм Д. Переосмислення рамкової системи цифрової ідентичності Європейського Союзу. Proceedings of the 23rd Annual International Conference on Digital Government Research. New York : Association for Computing Machinery, 2022. С. 13–21. DOI: https://doi.org/10.1145/3543434.3543652. 7. EU4Digital Facility. Звіт із рекомендаціями за результатами пілотного проєкту транскордонної електронної ідентифікації (eID). 2024. URL: https://eufordigital.eu/wp-content/uploads/2025/02/EU4Digital-II-Cross-bordereID-pilot-recommendations-report-2024.12.30.pdf (дата звернення: 16.04.2026). 8. Європейська Комісія. Огляд попередньо нотифікованих та нотифікованих схем електронної ідентифікації відповідно до eIDAS. Спільнота користувачів eID. 2023. URL: https://ec.europa.eu/digital-buildingblocks/sites/spaces/EIDCOMMUNITY/pages/48762251/Overview%2Bof%2Bp re-notified%2Band%2Bnotified%2BeID%2Bschemes%2Bunder%2BeIDAS (дата звернення: 16.04.2026). 9. Виконані електронні автентифікації : набір даних. dados.gov.pt. URL: https://dados.gov.pt/pt/datasets/autenticacoes-eletronicas-realizadas/ (дата звернення: 16.04.2026). 10. Європейська Комісія. Піонерські рішення Португалії у сфері електронної ідентифікації. Interoperable Europe Portal. 2021. URL: https://interoperableeurope.ec.europa.eu/collection/portuguese-egovernmentsolutions/news/portugals-pioneering-eid-solutions (дата звернення: 16.04.2026).
ТРАНСФОРМАЦІЯ ПАРАДИГМИ ДЕРЖАВНОЇ ЕКОНОМІЧНОЇ ПОЛІТИКИ: ВІД ФІСКАЛЬНОГО СТИМУЛЮВАННЯ ДО ІННОВАЦІЙНОГО РОЗВИТКУ
У статті досліджено процеси трансформації державної економічної політики в умовах глобальних технологічних змін та посткризового відновлення. Обґрунтовано необхідність переходу від традиційної моделі фіскального стимулювання, що базується на податкових пільгах та бюджетних субсидіях, до парадигми інноваційного розвитку. Автором проаналізовано ключові інструменти державного впливу, які сприяють створенню високотехнологічних екосистем та стимулюють наукоємну активність бізнесу. Виявлено, що просте нарощування фіскальних стимулів у сучасних умовах має обмежений ефект без інтеграції в інституційне середовище, орієнтоване на цифровізацію та «зелений» перехід. У роботі визначено пріоритетні напрями модернізації механізмів реалізації державної політики в Україні, зокрема через розвиток індустріальних парків, підтримку стартап-інфраструктури та впровадження смарт-регулювання. Сформульовано рекомендації щодо переорієнтації державних ресурсів на підтримку критичних технологій, що дозволить забезпечити стійке економічне зростання та підвищити міжнародну конкурентоспроможність національної економіки. Перелік посилань 1. Друкер П. Виклики для менеджменту XXI століття / пер. з англ. Т. Літенської. Київ : КМ-БУКС, 2022. 240 с. 2. Маццукато М. Підприємницька держава. Розвінчання міфів про державний і приватний сектори / пер. з англ. К. Маркевич. Київ : Наш формат, 2026. 320 с. 3. Москалець І. М. Концептуалізація механізмів державної політики інноваційного розвитку економіки України. Право та державне управління. 2021. № 3. С. 115–121. 4. Райнерт Е. Як багаті країни стали багатими... і чому бідні країни залишаються бідними / пер. з англ. А. Масляха. Київ : Саміт-книга, 2023. 416 с. 5. Фукуяма Ф. Лібералізм і його протиріччя / пер. з англ. К. Диси. Київ : Наш формат, 2023. 152 с. 6. Шумпетер Й. Теорія економічного розвитку: дослідження прибутків, капіталу, кредиту, відсотка та економічного циклу / пер. з англ. В. Старка. Київ : Вид. дім «Києво-Могилянська академія», 2011. 242 с. 7. Stiglitz J. E. The Road to Freedom: Economics and the Good Society. New York : Columbia University Press, 2024. 246 p.
РЕГУЛЯТОРНІ ЗАСАДИ ЗЕЛЕНОГО ВІДНОВЛЕННЯ ВОДОГОСПОДАРСЬКОГО КОМПЛЕКСУ УКРАЇНИ В КОНТЕКСТІ ЄВРОІНТЕГРАЦІЇ
У статті досліджуються регуляторні засади зеленого відновлення водогосподарського комплексу України в умовах євроінтеграційних процесів. Проведено системний аналіз чинного регуляторного середовища ЄС у секторі водопостачання та водовідведення, виявлено критичні прогалини між acquis communautaire та нормативно-правовою базою України. На основі матеріалів Програми зеленого відновлення НЕФКО для десяти українських територіальних громад визначено першочергові регуляторні та інституційні барʼєри, що перешкоджають модернізації водогосподарської інфраструктури. Обґрунтовано необхідність запровадження інструментів регуляторної реформи: механізму розширеної відповідальності виробника, ризик-орієнтованого тарифного регулювання, вимог щодо енергонейтральності, стандартів якості для повторного використання стічних вод та інтегрованого водного менеджменту за басейновим принципом. Запропоновано систему регуляторних заходів для удосконалення публічного управління водогосподарським комплексом України, спрямованих на поетапне досягнення відповідності водному acquis ЄС. Перелік посилань 1. Directive 2000/60/EC of the European Parliament and of the Council of 23 October 2000 establishing a framework for Community action in the field of water policy (Water Framework Directive). URL: https://eur-lex.europa.eu/legalcontent/en/TXT/?uri=CELEX:32000L0060 (date of access: 16.01.2026). 2. Directive (EU) 2024/3019 of the European Parliament and of the Council of 27 November 2024 on urban wastewater treatment (recast). URL: https://eurlex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/PDF/?uri=OJ:L_202403019 (date of access: 16.01.2026). 3. Directive (EU) 2020/2184 of the European Parliament and of the Council of 16 December 2020 on the quality of water intended for human consumption. URL: https://eur-lex.europa.eu/legalcontent/EN/TXT/?uri=CELEX%3A32020L2184&qid=1615879914206 (date of access: 16.01.2026). 4. Regulation (EU) 2020/741 of the European Parliament and of the Council of 25 May 2020 on minimum requirements for water reuse. URL: https://eurlex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/PDF/?uri=CELEX:32020R0741 (date of access: 16.01.2026). 5. EU Water Resilience Strategy. European Commission. 2025. URL: https://commission.europa.eu/topics/environment/water-resilience-strategy_en (дата звернення: 16.01.2026). 6. Водна стратегія України на період до 2050 року : розпорядження Кабінету Міністрів України від 09 груд. 2022 р. № 1134-р. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1134-2022-%D1%80#Text (дата звернення: 16.01.2026). 7. Водний кодекс України : Закон України від 06 черв. 1995 р. № 213/95-ВР. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/213/95-%D0%B2%D1%80 (дата звернення: 22.02.2026). 8. Водопостачання та водовідведення у малих громадах в Україні: напрямки змін. Київ : DESPRO, 2020. URL: https://despro.org.ua/images/WSS_Policy_position_paper_DESPRO_UKRedit %20(1).pdf (дата звернення: 16.01.2026). 9. Крилов М. Стратегічні пріоритети трансформації публічного регулювання сфери водовідведення в Україні в контексті євроінтеграції. Публічноуправлінські та цифрові практики. 2026. Вип. 1 (8). С. 172–207. DOI: 10.31673/2786-7412.2026.017207. 10. Крилова І. І. Забезпечення стійкості та безпеки систем водопостачання та водовідведення в рамках державного регулювання критичної інфраструктури. Вчені записки Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського. Серія: Державне управління. 2019. Т. 30 (69), № 3. С. 100–108. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/sntvupa_2019_30%2869%29_3_20 (дата звернення: 15.03.2026). 11. Слободяник М. В. Теоретичне підґрунтя публічного управління у сфері водопостачання та водовідведення. Вісник післядипломної освіти. Серія: Управління та адміністрування. 2024. Вип. 29 (58). С. 143–158. DOI: 10.58442/3041-1858-2024-29(58)143-158. 12. Сяська О. В. Оцінювання потенціалу державного регулювання у сфері водопостачання та водовідведення. Науковий вісник Полтавського університету економіки і торгівлі. Серія: Економічні науки. 2019. № 4. С. 39–47. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Nvpusk_2019_4_8 (дата звернення: 15.03.2026). 13. Incentive Regulation for Public Utilities. Paris : OECD Publishing, 2023. URL: https://www.oecd.org/en/publications/incentive-regulation-for-public-utilities (date of access: 16.01.2026). 14. Klien M. Consolidation of water utilities: lessons from Central and Eastern Europe. 2015. URL: https://pdfs.semanticscholar.org/94be/662249cc4ae7b0a967eb86e0a2b1ae0a3a7 e.pdf (date of access: 15.03.2026). 15. Про водовідведення та очищення стічних вод : Закон України від 17 січ. 2023 р. № 2973-IX. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2973-20 (дата звернення: 16.01.2026). 16. Про питну воду та питне водопостачання : Закон України. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2918-14 (дата звернення: 16.01.2026). 17. Про затвердження Державної цільової економічної програми енергетичної модернізації підприємств водопостачання та водовідведення до 2030 року : розпорядження Кабінету Міністрів України від 15 листоп. 2024 р. № 1133- р. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1133-2024-%D1%80 (дата звернення: 16.01.2026). 18. Проєкт Закону «Про загальнодержавну цільову соціальну програму "Питна вода України" на 2022–2026 роки». URL: https://www.kmu.gov.ua (дата звернення: 16.01.2026).
ОСВІТНІ ВТРАТИ В УКРАЇНІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: МАСШТАБИ, ВИКЛИКИ ТА МЕХАНІЗМИ ПОДОЛАННЯ
У статті досліджено проблему освітніх втрат в Україні в умовах воєнного стану з акцентом на функціонування системи вищої освіти.У роботі розкрито сутність поняття «освітні втрати», де зазначено, що вони формуються під впливом політичних, соціально-економічних та психологопедагогічних чинників і проявляються на інституційному, процесуальному та результативному рівнях функціонування освітньої системи. Встановлено, що воєнна агресія суттєво вплинула на стабільність освітнього середовища, спричинивши руйнування інфраструктури закладів освіти, порушення безперервності навчального процесу, вимушену міграцію здобувачів освіти та викладачів, а також обмеження доступу до освітніх ресурсів. На основі аналізу статистичних даних виявлено тенденцію до істотного скорочення мережі закладів вищої освіти, чисельності здобувачів освіти та науково-педагогічних працівників упродовж 2019-2024 років. Зокрема, зафіксовано значне зменшення кількості закладів вищої освіти, що свідчить про трансформацію інституційної структури освітньої системи. Водночас спостерігається скорочення загального контингенту студентів, що зумовлено демографічними змінами, міграційними процесами та складними умовами функціонування освітнього середовища. Окрему увагу приділено динаміці кадрового потенціалу системи вищої освіти, яка відображає тенденцію до поступового зменшення чисельності науковопедагогічних працівників. Обґрунтовано, що подолання освітніх втрат потребує реалізації комплексної державної політики, спрямованої на відновлення інституційної інфраструктури освіти, забезпечення безпечного освітнього середовища, підтримку академічної спільноти та збереження людського капіталу. Важливими інструментами стабілізації освітнього процесу визначено розвиток цифрових освітніх технологій, розширення можливостей дистанційного та змішаного навчання, впровадження індивідуальних освітніх траєкторій, а також активізацію міжнародної академічної співпраці. Зроблено висновок, що реалізація зазначених механізмів сприятиме поступовому відновленню освітнього потенціалу України та забезпеченню стійкого розвитку системи вищої освіти в умовах тривалих суспільних трансформацій. Перелік посилань 1. Топузов О. М., Головко М. В., Локшина О. І. Освітні втрати в період воєнного стану: проблеми діагностики та компенсації. Український педагогічний журнал. 2023. № 1. С. 5–13. DOI: https://doi.org/10.32405/2411- 1317-2023-1-5-13. 2. Лукіна Т. О. До проблеми вимірювання та оцінювання освітніх втрат в умовах війни в Україні. Теорія і практика використання інформаційних технологій в умовах цифрової трансформації освіти : матеріали Всеукр. наук.-практ. конф., 29 черв. 2023 р., м. Київ. Київ : Вид-во УДУ імені Михайла Драгоманова, 2023. С. 205–208. URL: https://lib.iitta.gov.ua/id/eprint/736332/1/%D0%9B%D1%83%D0%BA%D1%9 6%D0%BD%D0%B0-205-208.pdf (дата звернення: 16.01.2026). 3. Закотюк А., Оксамитна С. Основні канали та наслідки впливу війни на освітню нерівність у суспільстві. Наукові записки НаУКМА. Соціологія. 2024. № 7. С. 70–83. DOI: https://doi.org/10.18523/2617-9067.2024.7.70-83. 4. Мороз П. В. Освітні втрати в Україні: аналіз викликів та шляхи їх компенсації. Педагогічна компаративістика і міжнародна освіта – 2023: горизонти інновацій : зб. матеріалів VII Міжнар. наук. конф. (Київ, 25 трав. 2023 р.). Київ, 2023. С. 174–177. URL: https://lib.iitta.gov.ua/id/eprint/736452/1/%D07_%D0%9F_Comparative_2023_ w-174-177.pdf (дата звернення: 16.01.2026). 5. Денисова-Єрмоленко А. В., Єрмоленко А. Б. Стратегії подолання освітніх втрат. Вісник Міжнародного економіко-гуманітарного університету імені академіка Степана Дем’янчука. Серія: Педагогіка та психологія. 2025. № 1. С. 40–48. DOI: https://doi.org/10.32782/3041-2021/2025-1-6. 6. Мережа та діяльність закладів освіти. Державна служба статистики України. 2026. URL: https://stat.gov.ua/uk/explorer?md5=9fc1b2b5261f0c4c95f4159fbf1 8b47a (дата звернення: 16.01.2026). 7. Про схвалення Стратегії розвитку вищої освіти в Україні на 2022–2032 роки : розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 лют. 2022 р. № 286- р. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/286-2022- %D1%80#Text (дата звернення: 16.01.2026). 8. Про внесення змін до деяких законів України щодо розвитку індивідуальних освітніх траєкторій та вдосконалення освітнього процесу : Закон України від 23 квіт. 2024 р. № 3642-IX. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/3642- 20#Text (дата звернення: 16.01.2026). 9. Про затвердження плану заходів з відновлення освіти на деокупованих територіях на 2024–2027 роки : розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 верес. 2024 р. № 897-р. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/897- 2024-%D1%80#Text (дата звернення: 16.01.2026). 10. Про затвердження операційного плану заходів з реалізації у 2025–2028 роках Стратегії розвитку вищої освіти в Україні на 2022–2032 роки та внесення змін до Стратегії розвитку вищої освіти в Україні на 2022–2032 роки : розпорядження Кабінету Міністрів України від 03 груд. 2025 р. № 1383-р. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1383-2025-%D1%80#Text (дата звернення: 16.01.2026).
ВОДНА БЕЗПЕКА ТА ДИПЛОМАТИЧНІ МЕХАНІЗМИ ВРЕГУЛЮВАННЯ РЕСУРСНИХ КОНФЛІКТІВ
У статті здійснено комплексний аналіз водної безпеки та визначено роль дипломатичних механізмів у врегулюванні ресурсних конфліктів у сучасних умовах. Актуальність дослідження зумовлена зростанням значення водних ресурсів як стратегічного чинника соціально-економічного розвитку, екологічної стабільності та національної безпеки держав. У роботі обґрунтовано, що водна безпека посідає важливе місце у структурі національної безпеки України, оскільки стан водних ресурсів безпосередньо впливає на функціонування економіки, стан довкілля та якість життя населення. Значну увагу приділено аналізу стратегічних засад державної політики у сфері водокористування, визначених у Водній стратегії України на період до 2050 року, що спрямована на раціональне використання, охорону та відновлення водних ресурсів на основі принципів сталого та інтегрованого управління. Доведено, що ефективність реалізації державної політики у сфері водної безпеки значною мірою залежить від поєднання внутрішніх механізмів управління з міжнародними інструментами співробітництва. У цьому контексті водна дипломатія розглядається як важливий інструмент запобігання ресурсним конфліктам і формування стабільних моделей взаємодії між державами у сфері використання транскордонних водних ресурсів. Проаналізовано природно-географічні особливості водного забезпечення України, зокрема залежність значної частини водних ресурсів від транскордонного притоку та нерівномірність їх просторового розподілу. Наголошено, що зазначені чинники, а також вплив кліматичних змін і зростання антропогенного навантаження на водні системи посилюють ризики виникнення ресурсних суперечностей. Окрему увагу приділено сучасним викликам водної безпеки України, повʼязаним із воєнними діями, які спричиняють руйнування водогосподарської інфраструктури, забруднення водних ресурсів і порушення систем водопостачання. У роботі проаналізовано міжнародно-правові та інституційні механізми врегулювання водних конфліктів, зокрема положення міжнародних конвенцій, діяльність міжнародних організацій та реалізацію регіональних ініціатив співробітництва. Розглянуто приклади успішного функціонування дипломатичних механізмів у сфері транскордонного водокористування, що демонструють можливість трансформації конфліктного потенціалу водних ресурсів у платформу для розвитку міжнародної співпраці. У результаті дослідження встановлено, що ефективне забезпечення водної безпеки потребує інтеграції екологічних, економічних і політико-правових інструментів управління. Водночас розвиток дипломатичних механізмів сприяє формуванню інституційних умов для узгодження інтересів держав, запобігання конфліктам та забезпечення стабільного управління транскордонними водними ресурсами у регіональному й глобальному вимірах. Перелік посилань 1. Keskinen M., Salminen E., Haapala J. Water diplomacy paths – an approach to recognise water diplomacy actions in shared waters. Journal of Hydrology. 2021. № 602. Art. 126737. DOI: https://doi.org/10.1016/j.jhydrol.2021.126737. 2. Rizwan S., Irfan M. Water Diplomacy: Addressing Transboundary Water Conflicts in a Resource-Scarce World. 2024. URL: https://www.researchgate.net/profile/Majeed-Irfan/publication/WaterDiplomacy-Addressing-Transboundary-Water-Conflicts-in-a-Resource-ScarceWorld.pdf (дата звернення: 16.04.2026). 3. Krzymowski A. Water diplomacy and its strategic significance for sustainable development goals and global security architecture. Sustainability. 2021. Vol. 13, № 24. Art. 13898. DOI: https://doi.org/10.3390/su132413898. 4. Álvarez Arcá I. EU water diplomacy: A tool to strengthen the EU’s soft power on environmental governance. Global Policy. 2024. Vol. 15. P. 7–14. DOI: https://doi.org/10.1111/1758-5899.13443. 5. Snizhko S., Didovets I., Bronstert A. Ukraine’s water security under pressure: Climate change and wartime. Water Security. 2024. Vol. 23. Art. 100182. DOI: https://doi.org/10.1016/j.wasec.2024.100182. 6. Про схвалення Водної стратегії України на період до 2050 року : розпорядження Кабінету Міністрів України від 09 груд. 2022 р. № 1134-р. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1134-2022-%D1%80#Text (дата звернення: 16.04.2026). 7. Water management. Office of the Co-ordinator of OSCE Economic and Environmental Activities. URL: https://oceea.osce.org/oceea/446359 (дата звернення: 16.04.2026). 8. Turning water crises into opportunities for peacebuilding. URL: https://waterpeacesecurity.org/ (дата звернення: 16.04.2026). 9. Global Tool: Methodology. URL: https://waterpeacesecurity.org/info/methodology (дата звернення: 16.04.2026). 10. Про приєднання України до Конвенції про охорону та використання транскордонних водотоків та міжнародних озер : Закон України від 01 лип. 1999 р. № 801-XIV. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/801-14#Text (дата звернення: 16.04.2026). 11. Про ратифікацію Протоколу про воду та здоров’я до Конвенції про охорону та використання транскордонних водотоків та міжнародних озер 1992 року : Закон України від 09 лип. 2003 р. № 1066-IV. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1066-15#Text (дата звернення: 16.04.2026). 12. Implementation Committee. United Nations Economic Commission for Europe (UNECE). URL: https://unece.org/on-bodies/implementation-committee (дата звернення: 16.04.2026). 13. Directive 2000/60/EC of the European Parliament and of the Council of 23 October 2000 establishing a framework for Community action in the field of water policy. URL: https://eur-lex.europa.eu/eli/dir/2000/60/oj (дата звернення: 16.04.2026). 14. The EU’s Water Diplomacy – Rebalancing Securitization Trends to Deliver on SDG 6. URL: https://cris.unu.edu/eu%E2%80%99s-water-diplomacyrebalancing-securitization-trends-deliver-sdg-6 (дата звернення: 16.04.2026).
ЦИФРОВІЗАЦІЯ ЯК КЛЮЧОВА ІННОВАЦІЯ У ДЕРЖАВНОМУ УПРАВЛІННІ УКРАЇНИ
У статті розглянуто сутність і особливості функціонування процесів цифрової трансформації в державному управлінні. Проаналізовано основні виклики цифровізації, зокрема невизначеність засад державної політики в інноваційній сфері щодо функціонування ринку інновацій та технологій, формування інноваційної культури; нескоординованість інвестиційної та інноваційної державної політики; розпорошеність відповідних фінансових ресурсів, недосконалість статистичних методів проведення оцінки стану провадження інноваційної діяльності; низький рівень міжнародного співробітництва в інноваційній сфері; застарілість нормативно-правової бази; недостатній рівень цифрової грамотності державних службовців та обмеженість міжвідомчої інтеграції. Виявлено ключові аспекти цифрової трансформації, серед яких автоматизація адміністративних процесів, розвиток електронного урядування. Основними напрямами цифровізації як чинника інновацій в державному управлінні мають стати наступні кроки: перехід до цифрового врядування (egovernance), трансформація публічних послуг, створення нових інструментів взаємодії, цифровізація яких сприяє налагодженню дієвої співпраці між органами державної влади та громадянами через електронні платформи, серед яких можна виділити наступні: – «Пульс» (оновлений): єдина державна платформа для діалогу влади та бізнесу; – «Дія» – державний онлайн-сервіс, який надає понад 70 послуг і значно спрощує бюрократичні процедури; – DREAM (Digital Restoration Ecosystem for Accountable Management): Платформа для прозорого планування та контролю відновлення України, що дозволяє громадянам ,,ключові процеси на всіх етапах управління публічними інвестиціями в режимі реального часу, впроваджуючи кращі світові практики підготовки та найвищі стандарти прозорості та підзвітності; – Платформа електронних консультацій (consultoms.in.ua): ця платформа має на меті забезпечити можливість ефективних і швидких консультацій та діалогу між Комітетом Верховної Ради, органами державної влади і органами місцевого самоврядування (ОМС); – Розвиток е-демократії (e-DEM): Впровадження інструментів «Громадський бюджет», «Місцеві петиції» та «Публічні консультації» для активного залучення громадян до управління на місцевому рівні; – Кіберзахист та цифрова освіта. Як висновок, в статті наголошуємо, що цифровізація в державному управлінні переходить від Digital State до Agentic State–держави, де ШІ допомагає ухвалювати рішення, автоматизує процеси й створює новий рівень взаємодії з громадянами. Запуск Дія. AI – це перший важливий крок на цьому шляху. Ми інтегруємо штучний інтелект у державні сервіси, щоб українці отримували державні послуги швидко, легко та за одним запитом. Перелік посилань 1. Андрієнко А. О. Упровадження концепції «Smart City» в управління великими містами України : монографія. Вінниця : ГО «Європейська наукова платформа», 2023. 196 с. DOI: 10.36074/Andriienko-monograph.2023. 2. Биркович Т. І., Биркович В. І., Кабанець О. С. Механізми публічного управління у сфері цифрових трансформацій. Державне управління: удосконалення та розвиток. 2019. № 9. DOI: https://doi.org/10.32702/2307- 2156-2019.9.2. 3. Білецька М. О. Досвід зарубіжних країн у сфері надання електронних публічних послуг. Юридичний науковий електронний журнал. 2023. № 11. С. 312–314. 4. Бречко О. Вплив цифрових трансформацій на сферу публічних послуг. Herald of Khmelnytskyi National University. Economic Sciences. 2024. Vol. 326, № 1. P. 199–207. DOI: https://doi.org/10.31891/2307-5740-2024-326-33. 5. Гев’юк А. Роль інновацій в системі державного управління. Буковинський вісник. URL: https://buk-visnyk.cv.ua/naukova-dumka/116 (дата звернення: 16.04.2026). 6. Клапушинський О. DREAM покаже все: як іде відбудова України, скільки це коштує і хто платить. URL: https://voxukraine.org/dream-pokazhe-vse-yakide-vidbudova-ukrayiny-skilky-tse-koshtuye-i-hto-platyt (дата звернення: 16.04.2026). 7. Луценко В. Р., Пікуля Т. О. Правове забезпечення цифрової трансформації в Україні. Науковий вісник Ужгородського національного університету. Серія: Право. 2024. Вип. 81, ч. 1. С. 61–67. 8. Пігарєв Ю., Костенюк Н. Діджиталізація публічного управління як чинник цифрової трансформації України. Актуальні проблеми державного управління. 2021. Т. 2. № 83. 9. План пріоритетних дій Уряду на 2026 рік : затв. розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 берез. 2026 р. № 306-р. URL: file:///C:/Users/MAC/Downloads/69d3c2424f67a998693295.pdf. 10. Про реалізацію експериментального проекту щодо цифровізації взаємодії органів виконавчої влади із суб’єктами господарювання за допомогою інформаційно-комунікаційної системи «Пульс» : постанова Кабінету Міністрів України від 10 жовт. 2025 р. № 1304. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1304-2025-%D0%BF#Text (дата звернення: 16.04.2026). 11. Про схвалення Концепції реформування державної політики в інноваційній сфері : розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 верес. 2012 р. № 691-р. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/691-2012-%D1%80#Text (дата звернення: 16.04.2026). 12. Прокопенко С. Л. Проблеми та перспективи цифровізації адміністративних послуг в Україні. Інвестиції: практика та досвід. 2024. № 12. С. 235–240. DOI: 10.32702/2306-6814.2024.12.235. 13. Тимченко М. С. Розвиток сервісу «Дія» в умовах війни: нові можливості публічного управління. Публічне управління та регіональний розвиток. 2022. № 17. С. 834–866. 14. Україна серед лідерів GovTech у рейтингу Світового банку. URL: https://thedigital.gov.ua/news/progress/ukrayina-sered-lideriv-govtech-ureytynhu-svitovoho-banku (дата звернення: 16.04.2026). 15. Україна встановила світовий рекорд: Дія.AI визнали першим національним ШІ-асистентом із державних послуг. URL: https://thedigital.gov.ua/news/ukraina-vstanovyla-svitovyi-rekord-diia-aivyznaly-pershym-natsionalnym-shi-asystentom-iz-derzhavnykh-posluh (дата звернення: 16.04.2026). 16. Цифрова адженда України – 2020. Київ, 2016. URL: https://ucci.org.ua/uploads/files/58e78ee3c3922.pdf (дата звернення: 16.04.2026).
МОДЕРНІЗАЦІЯ ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ СИСТЕМИ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ У КОНТЕКСТІ ПІСЛЯВОЄННОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ
У статті досліджуються теоретичні та практичні аспекти модернізації правового регулювання системи публічного управління України в умовах завершення збройного конфлікту та переходу до етапу повоєнної трансформації держави. Автором проаналізовано сучасний стан нормативноправової бази у сфері публічного управління, виявлено системні вади чинного законодавства, що ускладнюють процеси відновлення та перебудови інституційної архітектури держави. Обґрунтовано необхідність комплексного реформування правових механізмів публічного управління з урахуванням стандартів Європейського Союзу, вимог процесу євроінтеграції та специфіки відбудови постраждалих регіонів. Особлива увага приділяється правовому забезпеченню децентралізації влади, модернізації державної служби, вдосконаленню інститутів громадянського суспільства як ключових складових ефективної системи публічного управління в умовах трансформаційного переходу. Досліджено зарубіжний досвід правового регулювання процесів державного відновлення після збройних конфліктів, зокрема, досвід Республіки Косово, Грузії та Боснії і Герцеговини. На підставі порівняльного аналізу запропоновано авторську концепцію модернізації правового регулювання публічного управління, що передбачає запровадження новітніх правових інструментів управління відбудовою, цифрову трансформацію органів публічної влади, посилення антикорупційних механізмів та зміцнення верховенства права. Сформульовано конкретні пропозиції щодо вдосконалення законодавства у сфері публічного управління та визначено пріоритетні напрями подальших наукових досліджень у цій галузі. Перелік посилань 1. Аверʼянов В. Б. Реформування українського адміністративного права: ґрунтовна концептуальна основа. Право України. 2019. №4. С. 14–27. 2. Дегтярьова І. О. Державна регіональна політика в умовах збройного конфлікту та перспективи повоєнного відновлення. Публічне управління: теорія та практика. 2023. № 2 (32). С. 5–17. 3. Крупник А. С., Тимцуник В. І. Методологічні підходи до модернізації системи публічного управління в постконфліктних умовах. Науковий вісник: державне управління. 2023. № 3 (17). С. 53–71. 4. Про центральні органи виконавчої влади: Закон України від 17.03.2011 № 3166-VI. База даних «Законодавство України». URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/3166-17 (дата звернення: 15.04.2026). 5. Про місцеве самоврядування в Україні: Закон України від 21.05.1997 № 280/97-ВР. База даних «Законодавство України». URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/280/97 (дата звернення: 15.04.2026). 6. Про державну службу: Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII. База даних «Законодавство України». URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/889-19 (дата звернення: 15.04.2026). 7. Серьогін С. М., Гончарук Н. Т. Правові засади повоєнного відновлення та реінтеграції деокупованих територій: досвід для України. Аспекти публічного управління. 2024. Т. 12. № 1. С. 28–41. 8. Call Ch. T. Why Peace Fails: The Causes and Prevention of Civil War Recurrence. Washington, D.C.: Georgetown University Press, 2019. 320 р. 9. Про електронні довірчі послуги: Закон України від 05.10.2017 № 2155-VIII. База даних «Законодавство України». URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2155-19 (дата звернення: 15.04.2026). 10. Про запобігання корупції: Закон України від 14.10.2014 № 1700-VII. База даних «Законодавство України». URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1700-18 (дата звернення: 15.04.2026).
ГЛОБАЛЬНІ ТЕНДЕНЦІЇ КІБЕРЗАГРОЗ У СФЕРІ ОХОРОНИ ЗДОРОВ’Я
У статті розкрито особливості сучасних кіберзагроз у сфері охорони здоров’я в умовах активної цифрової трансформації галузі та зростання обсягів обробки чутливих даних. Встановлено, що інтеграція інформаційнокомунікаційних технологій у медичні процеси сприяє розширенню спектра вразливостей і формуванню нових векторів атак. З’ясовано, що кіберзагрози трансформуються з поодиноких інцидентів у комплексні складні явища, які охоплюють технічні та поведінкові аспекти безпеки. Наголошено, що посилення цифровізації медичних систем супроводжується зростанням залежності від стабільності інформаційної інфраструктури. Підкреслено, що геополітичні чинники, вразливості ланцюгів постачання та використання сторонніх сервісів ускладнюють забезпечення кіберстійкості галузі. Констатовано стійку тенденцію до зростання кількості кіберінцидентів у сфері охорони здоров’я, що підтверджується статистичними даними. Визначено, що збільшення обсягів витоків даних обумовлено високою цінністю медичної інформації та тривалістю її нелегального використання. Зауважено, що кіберзловмисники щоразу активніше орієнтуються на систематичний збір і монетизацію персоналізованих медичних даних. Обґрунтовано, що фінансові наслідки кібератак мають тенденцію до зростання, що проявляється у підвищенні вартості відновлення інформаційних систем після інцидентів. Встановлено, що атаки програм-вимагачів залишаються домінуючим видом кіберзагроз у медичній сфері. Підтверджено, що ускладнення цифрових платформ сприяє поширенню багаторівневих атак, включаючи експлуатацію вразливостей вебзастосунків і міжсистемних комунікацій. З’ясовано, що поширення хмарних технологій та IoT-рішень формує додаткові ризики перехоплення та компрометації даних. Наголошено, що недостатній рівень фінансування кіберзахисту підвищує ймовірність реалізації загроз. Підкреслено, що ефективність протидії кіберзагрозам визначається рівнем інтеграції технічних і організаційних механізмів безпеки. Констатовано, що застосування криптографічних алгоритмів, зокрема AES-256, забезпечує високий рівень захисту медичних даних. Визначено, що впровадження методів машинного навчання та штучного інтелекту підвищує ефективність виявлення кіберінцидентів. Обґрунтовано доцільність формування комплексної стратегії кіберзахисту, яка передбачає міжінституційну взаємодію та підвищення обізнаності персоналу. Узагальнено, що забезпечення кібербезпеки у сфері охорони здоров’я потребує системного підходу, орієнтованого на підвищення стійкості інформаційних систем і безперервності надання медичних послуг. Перелік посилань 1. Al-Qarni E. A. Cybersecurity in healthcare: A review of recent attacks and mitigation strategies. International Journal of Advanced Computer Science and Applications. 2023. № 14(5). P. 135–140. URL: https://pdfs.semanticscholar.org/6602/dc04b31e9e12c47c1854faa65776776989. pdf 2. Li S., Surineni K., Prabhakaran N. Cyber-attacks on hospital systems: A narrative review. The American Journal of Geriatric Psychiatry: Open Science, Education, and Practice. 2025. № 7. P. 30–39. DOI: https://doi.org/10.1016/j.ajgoe.2025.03.002 3. Ewoh P., Vartiainen T. Vulnerability to cyberattacks and sociotechnical solutions for health care systems: Systematic review. Journal of Medical Internet Research. 2024. № 26. e46904. DOI: https://doi.org/10.2196/46904 4. Clarke M., Martin K. Managing cybersecurity risk in healthcare settings. In: Healthcare Management Forum. 2024. Vol. 37, No. 1. P. 17–20. DOI: https://doi.org/10.1177/08404704231195804 5. Kavitha A., Rao B. S., Akthar N., Rafi S. M., Singh P., Das S., Manikandan G. A novel algorithm to secure data in next generation health care system from cyber attacks using IoT. International Journal of Electrical and Electronics Research (IJEER). 2022. № 10(2). P. 270–275. DOI: https://doi.org/10.37391/IJEER.100236 6. Cyber Threats Intensify Across Global Health Sector. Cyber Threats Intelligence. 2023. URL: https://healthmanagement.org/c/it/News/cyber-threats-intensifyacross-global-health-sector 7. Global number of data breaches with confirmed data loss from November 2023 to October 2024, by target industry. Statista. 2024. URL: https://www.statista.com/statistics/329608/security-incidents-confirmed-dataloss-industry-size/ 8. Global number of cybercrime incidents from November 2022 to October 2023, by industry and organization size. Statista. 2023. URL: https://www.statista.com/statistics/194246/cybercrime-incidents-victimindustry-size/ 9. Healthcare Data Breach Statistics Updated for 2026. HIPAA Journal. 2026. URL: https://www.hipaajournal.com/healthcare-data-breach-statistics/ 10. Why the Healthcare Industry Is a Prime Target for Cyberattacks. Locknet. 2024. URL: https://locknet.com/why-the-healthcare-industry-is-a-prime-target-forcyberattacks/ 11. Cost of recovery after ransomware encounters at healthcare organizations worldwide from 2021 to 2024. Statista. 2024. URL: https://www.statista.com/statistics/1538141/healthcare-orgs-ransomwarerecovery-cost/
ІНСТИТУЦІЙНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ІНДИКАТИВНОГО ПЛАНУВАННЯ ІНВЕСТИЦІЙНИХ ПРОЄКТІВ: РОЗПОДІЛ ПОВНОВАЖЕНЬ МІЖ РІВНЯМИ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ
У статті здійснено аналіз інституційного забезпечення індикативного планування інвестиційних проєктів в Україні з акцентом на розподілі повноважень між рівнями публічного управління. Обґрунтовано, що інвестиційна діяльність відіграє важливу роль у забезпеченні економічного відновлення, оскільки сприяє відтворенню основних фондів, формуванню доданої вартості та підтриманню макроекономічної стабільності в умовах ускладненого безпекового середовища. На основі аналізу структурної динаміки капітальних інвестицій за джерелами фінансування встановлено їхню нерівномірність і високу чутливість до кризових явищ, що проявляється у домінуванні власних коштів підприємств, варіативності бюджетних ресурсів та їх залежності від макроекономічних і воєнних чинників. Визначено, що за таких умов важливою стає узгодженість дій між різними рівнями публічного управління, що зумовлює необхідність чіткого розподілу повноважень між державними, регіональними та місцевими органами влади. Розкрито сутність індикативного планування як інструменту координації інтересів учасників інвестиційного процесу, який ґрунтується на рекомендаційному характері показників і поєднує механізми державного регулювання та ринкової саморегуляції. Охарактеризовано інституційну структуру планування інвестиційних проєктів, у межах якої національний рівень формує стратегічні орієнтири, регіональний адаптує їх до територіальних умов, а місцевий забезпечує практичну реалізацію. Проаналізовано нормативно-правове забезпечення управління публічними інвестиціями, зокрема взаємозвʼязок із середньостроковим бюджетним плануванням, механізми формування єдиного портфеля проєктів та застосування цифрових інструментів моніторингу. Встановлено, що трансформація системи управління публічними інвестиціями супроводжується впровадженням нових підходів до планування, оцінювання та контролю, що підвищує прозорість і результативність використання ресурсів. Узагальнено, що подальший розвиток інституційного забезпечення індикативного планування повʼязаний із удосконаленням координаційних механізмів, посиленням міжрівневої взаємодії та інтеграцією інвестиційної політики у систему стратегічного управління державою.
НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ РОЗВИТКУ ОЗДОРОВЧОЇ РУХОВОЇ АКТИВНОСТІ НАСЕЛЕННЯ
Аналізу нормативно-правових документів, щодо правових засад формування і розвитку фізичної культури, масовому спорту і оздоровчої рухової активності громадян в сучасних умовах України присвячена ця стаття. Першим кроком у нормативно-правовому забезпечення державної політики України в сфері розвитку оздоровчої рухової активності населення стало ухвалення у 1993 році Закону України «Про фізичну культуру і спорт» , і далі – в поточній редакції 27.12.2025, який заклав основи правового регулювання галузі, включаючи поняття «фізичне виховання», «масовий спорт», «оздоровча рухова активність населення». Окремо, в Основних положеннях Стратегії розвитку фізичної культури та розвитку оздоровчої рухової активності населення на період до 2028 року визначено великий комплекс проблем, які вимагають термінового вирішення. Визначено, що проблемами, що потребують розвʼязання у сфері оздоровчої рухової активності населення за напрямом «Фізично активна нація», є – недосконала система взаємовідносин між державою та іншими субʼєктами сфери, що перешкоджає популяризації фізичної культури і спорту. Причинами виникнення проблеми є неврегульованість на законодавчому рівні механізму здійснення контролю за кваліфікацією кадрів у фітнес-індустрії, відносин меценатства та інвестицій у сфері фізичної культури і спорту, недостатня кількість інформаційно-соціальних кампаній, спрямованих на популяризацію спорту, мотиваційних презентацій масового спорту та спорту вищих досягнень, недостатній рівень інформування суспільства про перспективи та привабливість спортивної карʼєри, що зменшує мотивацію населення до систематичних занять фізичною культурою і спортом. У статті аналізуються державні та громадянські ініціативи в сфері оздоровчої рухової активності громадян. Такими ініціатива та соціальними проєктами виступають: – «Активні парки – локації здорової України», в якому започатковано нові форми залучення різних груп населення, у тому числі осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, внутрішньо переміщених осіб, ветеранів війни та членів їх сімей, до оздоровчої рухової активності у місцях масового відпочинку, зокрема: формування та облаштування пішохідних, велосипедних та інших видів маршрутів; організація та проведення всеукраїнських та місцевих фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів; – Загальнодержавний проєкт «Спорт для всіх» – збільшення кількості загальнодоступних спортивних заходів, модернізації системи фізичного виховання в навчальних закладах із залученням популярних видів спорту та посиленням медико-педагогічного контролю тощо; – Стратегія розвитку міста Києва до 2027 року в частині «Здоровий киянин», важливим завданням, яке ставить перед собою влада Києва, – формування політики в сфері розвитку фізичної культури і спорту, визначення шляхів з інтеграції спорту в повсякденне життя, забезпечення належних умов для розвитку системи закладів фізичної культури і спорту, формування у населення культури здорового способу життя. Отже, констатується в статті, законодавча базащодо розвитку фізкультури та масового спорту, оздоровчої рухової активності громадян, а також організації фізкультурно-оздоровчих та спортивно-масових заходів для різних груп населення певною мірою сформована. Перелік посилань 1. Борецька Н. О. Фізична культура і спорт як один із пріоритетних напрямків державної політики. Молодий вчений. 2018. № 11(2). С. 530–533. 2. Приступа Є. М. Фізична рекреація : навч. посіб. для студентів вищих навчальних закладів фізичного виховання і спорту. Львів : ЛДУФК, 2010. 447 с. 3. Прилуцький М. Сучасні технології оздоровчо-рекреаційної рухової активності. Педагогічні науки. 2019. № 73. С. 32–37. 4. Гакман А. В. Теорія та методика фізичної рекреації : навч. посіб. Чернівці : Чернівецький нац. ун-т ім. Ю. Федьковича, 2021. 264 с. 5. Степанова І. В., Федоренко Є. О. Організаційно-методичні засади рекреаційно-оздоровчої рухової активності різних груп населення : навч. посіб. Дніпро : Інновація, 2016. 188 с. 6. Живиця О. О. Нормативно-правова основа державної політики в сфері фізичної культури та спорту. Київський часопис права. 2025. № 2. С. 213– 218. DOI: https://doi.org/10.32782/klj/2025.2.28. 7. Державна освітня політика в сфері фізичної культури та спорту : монографія / за заг. ред. Д. О. Грицишена. Житомир : Видавничий дім «Бук-Друк», 2025. 300 с. 8. Міжнародна хартія фізичного виховання, фізичної активності та спорту. Документ 995_350. Верховна Рада України. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/995_350#Text (дата звернення: 16.04.2026). 9. European Sports Charter. An innovative reference text for the development of sports policy in Europe. URL: https://www.coe.int/en/web/sport/the-europeansports-charter (дата звернення: 16.04.2026). 10. Конституція України : Закон України від 28 черв. 1996 р. № 254к/96-ВР. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/254%D0%BA/96- %D0%B2%D1%80#Text (дата звернення: 16.04.2026). 11. Основи законодавства України про охорону здоров’я : Закон України від 19 листоп. 1992 р. № 2801-XII. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2801-12#Text (дата звернення: 16.04.2026). 12. Про фізичну культуру і спорт : Закон України від 24 груд. 1993 р. № 3808- XII. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/3808-12 (дата звернення: 16.04.2026). 13. Про затвердження Державної цільової соціальної програми розвитку фізичної культури і спорту на період до 2020 року : постанова Кабінету Міністрів України від 01 берез. 2017 р. № 115. URL: https://zakon.rada.gov.ua/rada/show/115-2017-%D0%BF (дата звернення: 16.04.2026). 14. Національна стратегія з оздоровчої рухової активності в Україні на період до 2025 року «Рухова активність – здоровий спосіб життя – здорова нація» : Указ Президента України від 09 лют. 2016 р. № 42/2016. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/42/2016#Text (дата звернення: 16.04.2026). 15. Про визнання таким, що втратив чинність, Указу Президента України від 09 лютого 2016 року № 42 : Указ Президента України від 21 лип. 2021 р. № 300/2021. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/300/2021#n4 (дата звернення: 16.04.2026). 16. Про затвердження Стратегії розвитку фізичної культури і спорту на період до 2028 року : постанова Кабінету Міністрів України від 04 листоп. 2020 р. № 1089. URL: https://zakon.rada.gov.ua/rada/show/1089-2020-%D0%BF#Text (дата звернення: 16.04.2026). 17. Про затвердження Положення про соціальний проєкт «Активні парки – локації здорової України» : постанова Кабінету Міністрів України від 07 квіт. 2021 р. № 326. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/326-2021- %D0%BF#Text (дата звернення: 16.04.2026). 18. Стратегія розвитку міста Києва до 2025 року (в редакції рішення Київської міської ради від 06 лип. 2017 р. № 724/2886). URL: https://dnipr2023.kyivcity.gov.ua/files/Strategy_Kyiv2025.pdf (дата звернення: 16.04.2026). 19. Макашов В. Діяльність органів місцевого самоврядування в реалізації програм розвитку оздоровчої рухової активності населення. Аспекти публічного управління. 2021. Т. 9, № 1. С. 67–74.
КОНЦЕПЦІЯ ПОНЯТТЯ «КІБЕРПАЦІЄНТ» У КОНТЕКСТІ ЗАСТОСУВАННЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ
У статті наведено результати дослідження феномену «кіберпацієнт» в контексті застосування штучного інтелекту. Наголошено на важливості сприйняття останнього як обʼєктивної реальності повсякдення, де життєво важливим є відповідь на питання щодо дружності чи ворожості його існування в житті людини. Наведене авторське визначення поняття «кіберпацієнт» – людина, яка виступає в якості субʼєкта або обʼєкта (залежно від ракурсу розгляду) в медичній площині із застосуванням інформаційних технологій та штучного інтелекту з метою покращення фізичного/психічного здоровʼя. Дане поняття розглянуте у трьох площинах реального співіснування інтересів людини та технологій штучного інтелекту: 1) кіберпацієнт як віртуальний пацієнт у медичній освіті – технологія, що дає можливість придбання навичок медико-психологічної допомоги за допомогою спеціальних інтерактивних систем, де одним із головних є штучний пацієнт – система компʼютерного моделювання організму людини або системи організму на різних рівнях: біохімічному, клітинному, фізіологічному або в цілому, яка дозволяє моделювати дії лікувальних препаратів, прогнозувати зміну стану організму від цієї дії, а також моделювати дію різних фізичних природних факторів; 2) кіберпацієнт як споживач медичної інформації в мережі Інтернеті, яка позиціонує себе у такому випадку як віртуальна медична бібліотека; 3) кіберпацієнт як пацієнт із психічним розладом внаслідок спілкування зі штучним інтелектом, розглянутого у двох головних аспектах: а) вплив чат-ботів зі штучним інтелектом на когнітивне здоровʼя; б) ШІ-психоз. Зроблено висновок про те, що метою застосування штучного інтелекту має бути посилення, а не підрив здоровʼя. Головним принцип: справжня допомога повинна надходити від людини, а не від штучних технологій, призначених переважно для залучення до технології ШІ, а не для зцілення. Наукова спільнота, держава, суспільство, особистість мають визначити головні для себе завдання у дослідженні, регулюванні та споживанні продуктів штучного інтелекту у корисному для всіх руслі. Перелік посилань 1. Панацея. Офіційний сайт: Словник.UA – портал української мови та культури. URL: https://slovnyk.ua/index.php?swrd=%D0%BF%D0%B0%D0 %BD%D0%B0%D1%86%D0%B5%D1%8F (дата звернення: 05.03.2026). 2. Висоцький А.А., Суріков О.О., Василюк-Зайцева С.В. Розвиток штучного інтелекту в сучасній медицині. Український медичний часопис. 2023. № 2 (154). С. 1-4. DOI: https://doi.org/10.32471/umj.1680-3051.154.241221 3. Schwalbe N., Wahl B. Artificial intelligence and the future of global health. The Lancet. 2020. Vol. 395. Issue 10236. P. 1579-1586. DOI: https://doi.org/10.1016/S0140-6736(20)30226-9 4. Лесів В. І. Ризики використання штучного інтелекту. Проблеми компʼютерної інженерії: збірник тез науково-практичної конференції, м. Київ, 1 грудня 2023 року. К.: ДУІКТ, 2023. С.49-51. URL: https://duikt.edu.ua/uploads/p_2626_33497568.pdf (дата звернення: 05.03.2026). 5. Wolff J., Pauling J., Keck A., Baumbach J. Success Factors of Artificial Intelligence Implementation in Healthcare. Frontiers in Digital Health. 2021. Vol. 3. 594971. DOI: https://doi.org/10.3389/fdgth.2021.594971. 6. Mudgal S. K., Agarwal R., Chaturvedi J., Gaur R., Ranjan N. Real-world application, challenges and implication of artificial intelligence in healthcare: an essay. The Pan African medical journal. 2022. Vol. 43. Issue 3. Pp. 1-10. DOI: https://doi.org/10.11604/pamj.2022.43.3.33384 7. Віртуальний пацієнт. Офіційний сайт: Фармацевтична енциклопедія України. 2026. URL: https://www.pharmencyclopedia.com.ua/article/8063/vir tualnij-paciyent (дата звернення: 05.03.2026). 8. Ellaway R., Poulton T., Fors U., McGee J. B., Albright S. Building a virtual patient commons. Medical teacher. 2008. Vol. 30. Issue 2. Pp. 170-174. DOI: https://doi.org/10.1080/01421590701874074 9. OpenLabyrinth. Офіційний сайт: GitHub.com. 2026. URL: https://github.com/olab/Open-Labyrinth?tab=readme-ov-file (дата звернення: 05.03.2026). 10. About the Physiome Project. Офіційний сайт: physiomeproject.org. 2026. URL: https://physiomeproject.org/about (дата звернення: 05.03.2026). 11. Nirenburg S. The Maryland virtual patient as a task-oriented conversational Companion. In Y. Wilks (Ed.), Close Engagements with Artificial Companions: Key social, psychological, ethical and design issues. John Benjamins Publishing Company, 2010. Pp. 221-244. DOI: https://doi.org/10.1075/nlp.8.28nir 12. Body Interact – Virtual Patients Simulator. Офіційний сайт: Body Interact™. 2026. URL: https://bodyinteract.com/ (дата звернення: 05.03.2026). 13. Seçkin G. Cyber patients surfing the medical web: Computer-mediated medical knowledge and perceived benefits. Computers in Human Behavior. 2010. Vol. 26. Issue 6. Pp. 1694-1700. DOI: https://doi.org/10.1016/j.chb.2010.06.018 14. Stearn E. Donʼt rely on Dr AI: New search engine gives medical advice that could lead to death in one in five cases. Офіційний сайт: Dailymail. 2024. URL: https://www.dailymail.co.uk/health/article-13950495/AI-health-advice-searchengine-drugs-death.html (дата звернення: 05.03.2026). 15. Abbas H. The Dangers of Self-Diagnosis Using AI Chatbots: A Doctorʼs Perspective. Офіційний сайт: Medevel.com. 2024. URL: https://medevel.com/the-dangers-of-self-diagnosis-using-ai-1700/ (дата звернення: 05.03.2026). 16. Dergaa I., Ben Saad H., Glenn J. M., Amamou B., Ben Aissa M., Guelmami N., Fekih-Romdhane F., Chamari K. From tools to threats: a reflection on the impact of artificial-intelligence chatbots on cognitive health. Frontiers in psychology. 2024. Vol. 15. 1259845. DOI: https://doi.org/10.3389/fpsyg.2024.1259845 17. Espinosa G. Investigating the Rise of AI Psychosis. Офіційний сат: Unite.AI. 2025. URL: https://www.unite.ai/investigating-the-rise-of-ai-psychosis/ (дата звернення: 05.03.2026). 18. Заборона неприйнятних практик використання штучного інтелекту в ЄС. Інформаційне повідомлення. Офіційний сайт: компанії Deloitte Touche Tohmatsu Limited. 2025. URL: https://www.deloitte.com/ua/uk/services/tax/per spectives/tax-and-legal-alert-2025-02-13.html (дата звернення: 05.03.2026). 19. ChatGPT більше не даватиме медичних і юридичних порад. Офіційний сайт: the Pharma Media – Перший незалежний фармацевтичний бізнес-портал. 2025. URL: https://thepharma.media/uk/news/40077-chatgpt-bilse-ne-davatimemedicnix-i-yuridicnix-porad-openai-onovila-pravila-vikoristannya-03112025 (дата звернення: 05.03.2026).
АНАЛІЗ СТРАТЕГІЧНИХ ПЕРСПЕКТИВ ЕФЕКТИВНОСТІ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ В УМОВАХ ЄВРОІНТЕГРАЦІЇ
Публічне управління в Україні сьогодні функціонує в умовах багаторівневої та динамічної трансформації суспільних відносин, що перебувають під тривалим системним впливом внутрішніх військових і економічних ризиків та складних зовнішніх і геополітичних викликів. За таких обставин відбувається перегляд й переосмислення консервативних підходів до оцінювання ефективності діяльності публічної влади. В умовах воєнного стану, структурної перебудови економіки, нестійкості інституційного середовища та масштабної діджиталізації управлінських процесів поступово втрачають свою наукову цінність та змістовну спроможність параметри оцінки діяльності державного апарату, які ґрунтуються на формально-правових показниках. У поєднанні із виконанням Україною зобовʼязань із гармонізації внутрішнього законодавства до вимог держав-членів ЄС, наразі в Україні формується правовий і організаційний каркас оновленої рамки публічного управління, орієнтований на інституційну й функціональну спроможність публічно-правових владних інститутів. Насамперед це стосується їх здатності й дієвості забезпечувати безперервне надання адміністративних й соціальних послуг, оперативно адаптувати управлінські механізми до динамічно змінюваних суспільних-політичних явищ. У постійному фокусі органів публічної влади в сучасних обставинах мають бути процеси, повʼязані з оптимізацією бюджетних видатків, максимально корисного використання наявних економічних й трудових ресурсів із необмінним збереженням довіри населення до держави та інститутів громадянського суспільства. У контексті трансформації здійснення публічних повноважень науковий і практичний дискурс поступово зосереджується на дослідженні оновленого змісту категорії «ефективність публічного управління», яка є багатогранним явищем із інтегрованими інституційними, кадровими й процедурними компонентами. На сучасному етапі оцінку публічно-управлінської ефективності недоречно зводити до критеріїв економії ресурсів або оперативності ухвалення рішень. Дедалі частіше провідні ролі в системі оцінювання ефективності публічного управління посідають інші показники: стійкість управлінських систем загалом і до кризових впливів зокрема, здатність цих систем до адаптації та інновацій, а також структурна та компетентнісна узгодженість різних рівнів влади. В контексті задекларованого вступу України до європейського співтовариства особливу увагу слід приділити оцінці й аналізу структурних характеристик публічного управління, насамперед його інституційній й кадровій спроможності, рівню та якості нормативного регулювання, а також цифровізації управлінських процедур - як окремих компонентів, так і їх сукупності. Спрямованість дослідження полягає у всебічному визначенні й зʼясуванні сутності ефективності публічного управління у складних і динамічних умовах функціонування держави і суспільства, а також у виокремленні головних критеріїв та параметрів оцінки результативності управлінських рішень. У контексті вступу України до Європейського Союзу проведено стислий аналіз та узагальнення належного зарубіжного досвіду європейських держав щодо оцінки ефективності публічного управління задля напрацювання пропозицій щодо удосконалення вітчизняних підходів до їх оцінки. Теоретичний базис дослідження складають інституційний, компетентнісний та процедурний підходи. Застосування цього методологічного інструментарію дозволяє предметно й послідовно розглядати публічне управління як цілісну й ороанізовану систему перманентної взаємодії субʼєктів, процесів та норм. Практична значимість одержаних результатів дослідження полягає у можливості їх використання для удосконалення системи й інструментів оцінювання публічно-правової діяльності державних і муніципальних органів, для розробки стратегічних документів, які формують систему державного прогнозування, а також для напрацювання законодавчих змін і формування актуальних підходів для становлення інституту державної служби та удосконалення кадрової політики. Перелік посилань 1. Гавричков О. В. Інституціоналізація публічного управління підприємництвом. Наукові перспективи (Naukovì perspektivi). 2025. № 10 (64). С. 88-97. https://doi.org/10.52058/2708-7530-2025-10(64)-88-97 2. Гнатенко В. С. Державне управління економічною безпекою в системі цифровізації національної безпеки: монографія. Київ: КВІЦ, 2021. 332 с. 3. Кабанцева А. В. Психологія турбулентного часу: монографія. Київ: КВІЦ. 2025. 472 с. 4. Клімов В. А. Види компетенції субʼєктів публічного управління, її співвідношення з іншими категоріями публічного управління. Проблеми сучасних трансформацій. Серія: право, публічне управління та адміністрування. 2025. № 16. https://doi.org/10.54929/2786-5746-2025-16-02- 07 5. Корнута Л. М. Зарубіжний досвід публічного управління: навчальнометодичний посібник (для здобувачів вищої освіти денної та заочної форми навчання) / Л.М. Корнута, Н.С. Панова, Я.І. Маслова. Одеса, 2019. 74 с. https://doi.org/10.32837/11300.14045 6. Маліновська О. Я., Стеблик Н. В. Інституалізація публічного управління: реалії сьогодення. Реформування економіки в контексті міжнародного співробітництва: механізми та стратегії: матеріали доповідей Міжнародної науково-практичної конференції (м. Запоріжжя, 10-11 березня 2023 р.). Львів-Торунь: Liha-Pres, 2023. С. 43-46. https://doi.org/10.36059/978- 966-397-291-6-10 7. Панченко О. А. Інформаційна безпека в епоху турбулентності: державноуправлінський аспект: монографія. Київ: КВІЦ. 2020. 332 с. 8. Перхач О., Лукашевська У. Архетипні моделі публічного управління. Публічне урядування. 2019. Т. 18. № 3. С. 362–373. https://doi.org/10.32689/2617-2224-2019-18-3-362-373 9. Салманов С. Розвиток кадрів публічного управління як основа кадрової політики у сфері публічного управління. Наукові інновації та передові технології. 2023. № 13(27). С. 146-158. https://doi.org/10.52058/2786-5274- 2023-13(27)-146-158 10. Хрідочкін А. В. Місце процедур публічного адміністрування в системі публічного управління. Закарпатські правові читання: право як інструмент стійкості та розвитку в умовах сучасних цивілізаційних викликів. Частина 2. 2023. С. 172-174. https://doi.org/10.36059/978-966-397- 298-5-122
ІНСТРУМЕНТАРІЙ ЕЛЕКТРОННОГО ВРЯДУВАННЯ ЯК ЗАСІБ ЦИФРОВІЗАЦІЇ СОЦІАЛЬНОГО ПАРТНЕРСТВА В УКРАЇНІ: ВІД СЕРВІСНИХ ПЛАТФОРМ ДО Е-УЧАСТІ
Стаття присвячена дослідженню ролі та ефективності інструментарію електронного врядування у процесах цифровізації соціального партнерства в Україні. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю модернізації традиційних форм соціального діалогу та їх інтеграції у єдиний цифровий простір державного управління. У роботі проаналізовано перехід від суто сервісних моделей цифрових платформ (на прикладі порталу «Дія») до комплексних механізмів е-участі, що забезпечують інклюзивну взаємодію держави, профспілок та роботодавців. Методологічну основу дослідження становлять системний підхід, компаративний аналіз міжнародного досвіду (зокрема кейсів Естонії та Німеччини) та метод узагальнення нормативно-правової бази. Досліджено функціональні можливості сучасних е-платформ, систем електронних консультацій та петицій як інструментів формування державної соціальної політики. Наукова новизна роботи полягає в обґрунтуванні необхідності посилення інституційної спроможності субʼєктів соціального діалогу до цифрової взаємодії та легітимізації результатів онлайн-переговорів. Виявлено ключові барʼєри цифровізації: регіональну цифрову нерівність, недостатній рівень цифрової грамотності та фрагментарність інтеграції державних реєстрів. Доведено, що стратегічним вектором розвитку електронного врядування у сфері соціального партнерства є створення інтегрованих екосистем, які трансформують дистанційну комунікацію у повноцінну цифрову демократію. Сформульовано рекомендації щодо вдосконалення законодавства України в частині надання юридичної сили електронним формам соціального діалогу. Перелік посилань 1. Yevtushenko O. Digitalization of public administration and its peculiarities as a tool for socio-economic transformation in Ukraine. Public Administration and Regional Development. 2023. URL: https://pard.mk.ua/index.php/journal/article/view/390 (дата звернення: 16.04.2026). 2. Kolesnikova K. Digitization of public services in Ukraine: successes and challenges of digital transformation. Foreign Trade: Economics, Finance, Law. 2024. URL: https://www.eu-scientists.com/index.php/fag/article/view/15 (дата звернення: 16.04.2026). 3. Antonova O. Electronic democracy and digital state as instruments of civil society development in Ukraine. Public Management and Administration. 2025. URL: https://reicst.com.ua/pmtl/article/view/2025-15-02-04 (дата звернення: 16.04.2026). 4. Чукут С. А. Організація надання електронних послуг в Україні. Публічне управління та регіональний розвиток. 2023. № 20. С. 589–613. 5. Бондар Г. Л. Цифрова трансформація публічного управління та політика відкритих даних в Україні. Публічне управління та регіональний розвиток. 2021. № 12. С. 97–123. 6. Spytska L. E-government in Ukraine and the world: comparative legal analysis. Social and Legal Studios. 2024. Vol. 7, № 1. P. 88–95. 7. Kirin R. Problems of development of e-democracy and e-governance law in Ukraine. Journal of Law and Public Administration. 2025. № 1. P. 161–176. 8. Gustafsson M. Adaptive governance and digital technologies in Ukraine during war. Government Information Quarterly. 2025. URL: https://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S0740624X25000504 (дата звернення: 16.04.2026). 9. E-Government Survey 2024. New York : United Nations Department of Economic and Social Affairs, 2024. 280 p. 10. Digital Government Index 2023: Results and Key Findings. Paris : OECD Publishing, 2023. 115 p. 11. Про електронні документи та електронний документообіг : Закон України від 22 трав. 2003 р. № 851-IV. Відомості Верховної Ради України. 2003. № 36. Ст. 275. 12. Про електронні довірчі послуги : Закон України від 05 жовт. 2017 р. № 2155- VIII. Голос України. 2017. 07 листоп. (№ 206). 13. Про основні засади забезпечення кібербезпеки України : Закон України від 05 жовт. 2017 р. № 2163-VIII. Офіційний вісник України. 2017. № 89. С. 12– 35. 14. Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні : Закон України від 15 лип. 2021 р. № 1667-IX. Урядовий кур’єр. 2021. 12 серп. (№ 154). 15. Про захист персональних даних : Закон України від 01 черв. 2010 р. № 2297- VI. Відомості Верховної Ради України. 2010. № 34. Ст. 481. 16. Digital Social Dialogue: Opportunities and Challenges. Geneva : International Labour Organization, 2023. 94 p.
АСПЕКТИ ВПРОВАДЖЕННЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ В СИСТЕМУ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ УКРАЇНИ
У науковій статті здійснено комплексний аналіз теоретичних та практичних аспектів інтеграції штучного інтелекту в систему публічного управління України. Дослідження побудовано навколо вивчення трансформаційних процесів крізь призму трьох взаємопов'язаних вимірів: поточної цифрової готовності держави, міжнародного досвіду використання великих мовних моделей (LLM) у державному секторі та процесів формування адаптивного регуляторного середовища. Доведено, що такий всебічний підхід дозволяє сформувати чітке уявлення про архітектуру інтелектуалізованого врядування. Показано, що Україна активно формує власну екосистему цифрового врядування на основі базових платформ Дія, Prozorro та Трембіта. В межах цієї системи відбувається планомірна інтеграція інтелектуальних ШІ-асистентів для надання послуг і комунікації з громадянами, а також автоматизованих інструментів аналізу та експертизи нормативно-правових документів. Обґрунтовано, що впровадження bottom-up підходу до регулювання штучного інтелекту, закладеного у відповідній вітчизняній дорожній карті, дозволяє поетапно підготувати приватний бізнес, державні інститути та суспільство до гармонізації з вимогами AI Act Європейського Союзу, суттєво мінімізуючи потенційні операційні ризики. На основі компаративного аналізу національних LLM-ініціатив Болгарії, Греції, Нідерландів, Швеції, Сінгапуру та Албанії сформульовано конкретні стратегічні рекомендації щодо зміцнення інституційної спроможності України у технологічній сфері штучного інтелекту. У результаті дослідження виявлено та класифіковано ключові виклики, які стримують масштабування інновацій в урядовому секторі. До них віднесено гострий дефіцит кваліфікованих кадрів, постійні кіберзагрози для критичної інфраструктури в умовах воєнного стану, наявність застарілих ІТ-систем, а також ризики алгоритмічної упередженості під час прийняття рішень. Перелік посилань 1. OECD Principles on Artificial Intelligence. OECD, 2019. URL: https://oecd.ai/en/ai-principles (дата звернення: 16.04.2026). 2. Hoekstra M., Dom L., van Veenstra A. F. Quickscan AI in de publieke dienstverlening III. TNO, 2025. URL: https://vector.tno.nl/publish/pages/5406/samenvatting_quickscan_ai.pdf (дата звернення: 16.04.2026). 3. Національні Великі Мовні Моделі: Цінність, Стратегії, Регулювання. 2025. URL: https://surl.li/qegcsy (дата звернення: 16.04.2026). 4. Національна стратегія розвитку штучного інтелекту в Україні на 2021–2030 роки. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1556-2021-%D1%80 (дата звернення: 16.04.2026). 5. В Україні розроблено дорожню карту з регулювання штучного інтелекту. 2025. URL: https://news.online.ua/ukrayina-maje-ocoliti-trend-si-u-svitifedorov-865399/ (дата звернення: 16.04.2026). 6. Міністерство цифрової трансформації України. Дія AI-асистент «Наталка». 2025. URL: https://diia.gov.ua (дата звернення: 16.04.2026). 7. Дорожня карта з регулювання штучного інтелекту в Україні. 2025. URL: https://surl.li/akdexf (дата звернення: 16.04.2026). 8. Цитата Міністра Михайла Федорова. 2025. URL: https://surl.li/udeklf (дата звернення: 16.04.2026). 9. Міністерство цифрової трансформації України. Біла книга з питань регулювання штучного інтелекту. 2025. URL: https://surl.li/akdexf (дата звернення: 16.04.2026). 10. Дорожня карта з регулювання штучного інтелекту в Україні: розробка та стейкхолдери. 2025. URL: https://surl.li/hchfmv (дата звернення: 16.04.2026). 11. Bulgaria leads Europe with first state-supported AI language model. 2025. URL: https://surl.lu/gyxatl (дата звернення: 16.04.2026). 12. Meltemi: The first Greek large language model. 2024. URL: https://surl.li/bjrhnw (дата звернення: 16.04.2026). 13. Taylor A. Albania: Pioneering AI, lagging in legal protections. Respublica. 2024. URL: https://respublica.edu.mk/blog-en/politics/albania-pioneering-ai-laggingin-legal-protection (дата звернення: 16.04.2026). 14. COMtext.SR – ICEF. 2018. URL: https://www.ic.etf.bg.ac.rs/projects/comtextsr/ (дата звернення: 16.04.2026). 15. North Atlantic Coalition. Codi, the virtual policy assistant. 2024. URL: https://surl.li/gtbiyr (дата звернення: 16.04.2026). 16. Open release of the first large Nordic language model GPT-SW3. AI Sweden. 2023. URL: https://surl.li/nzjnyd (дата звернення: 16.04.2026). 17. Introducing Artificial Intelligence AI@NIE (AI@NIE). 2022. URL: https://surl.lu/gnjtxc (дата звернення: 16.04.2026). 18. BharatGen. About. 2024. URL: https://bharatgen.tech/about.html (дата звернення: 16.04.2026).
ТЕОРЕТИЧНІ ПІДХОДИ ДО ФОРМУВАННЯ МЕХАНІЗМІВ ДЕРЖАВНОГО УПРАВЛІННЯ РОЗВИТКОМ КАДРОВОГО ПОТЕНЦІАЛУ
У статті здійснено теоретичне узагальнення підходів до розвитку кадрового потенціалу публічного сектору з акцентом на визначенні його сутнісних характеристик, чинників формування та особливостей використання в умовах сучасних трансформацій. Обґрунтовано, що категорія «потенціал» має подвійне змістове навантаження, поєднуючи наявні можливості та приховані ресурси, що зумовлює доцільність застосування як статичного, так і динамічного підходів до її аналізу. На цій основі кадровий потенціал інтерпретується як інтегративна система, що включає сукупність професійних, освітніх, соціокультурних і психологічних характеристик персоналу, здатних забезпечувати ефективне функціонування органів публічної влади. У процесі дослідження встановлено, що якісне наповнення кадрового потенціалу визначає результативність управлінських рішень, що актуалізує необхідність його розгляду як відкритої системи, яка трансформується під впливом внутрішніх і зовнішніх чинників. Водночас доведено, що ефективність державного управління значною мірою залежить від здатності інституційного середовища виявляти та активізовувати приховані можливості службовців через механізми оцінювання, мотивації та професійного розвитку. Значну увагу приділено обґрунтуванню необхідності переходу до адаптивних моделей державного управління, що забезпечують гнучкість, інноваційність і здатність до реагування на зміни у сфері кадрового забезпечення. Зʼясовано, що інтеграція цифрових інструментів у систему управління персоналом сприяє підвищенню обґрунтованості управлінських рішень, забезпечує безперервний моніторинг кадрових процесів і формує основу для стратегічного планування. Водночас визначено, що ефективне управління кадровим потенціалом передбачає узгодження нормативно-правових засад із реальними компетентностями персоналу, а також поєднання освітніх, організаційних і мотиваційних інструментів. Узагальнення результатів дослідження дає підстави стверджувати, що формування механізмів державного управління розвитком кадрового потенціалу має ґрунтуватися на інтеграції системного, функціонального та ресурсного підходів, що у сукупності забезпечує підвищення ефективності публічної служби та створює передумови для сталого розвитку публічного сектору. Перелік посилань 1. Михалевська Л. Б. Сутність феномену кадровий потенціал органів державної влади. Менеджер. 2015. № 1. С. 186–195. URL: http://www.irbisnbuv.gov.ua/cgibin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?C21COM=2&I21DBN=UJRN&P21DBN=UJR N&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image_file_name=PDF/Nzhm_2015_1_3 0.pdf (дата звернення: 16.04.2026). 2. Польовий П. В. Кадровий потенціал органів публічної влади в умовах розвитку цифрового суспільства: теоретичний аспект. Державне управління: удосконалення та розвиток. 2022. № 5. DOI: https://doi.org/10.32702/2307-2156-2022.5.100. 3. Аксьонова О. В., Волківська А. М., Яценко О. М., Якобчук В. П., Завгородній А. А. Теоретичні та організаційні аспекти формування та реалізації кадрової політики в органах державної влади та місцевого самоврядування. Державне управління: удосконалення та розвиток. 2022. № 1. DOI: https://doi.org/10.32702/2307-2156-2022.1.30. 4. Пуліна Т. В., Ткачук О. Ю., Вафіна А. О. Розвиток кадрового потенціалу органу публічної служби. Економіка та держава. 2018. № 12. С. 44–49. DOI: https://doi.org/10.32702/2306-6806.2018.12.44. 5. Мельничук Т. П. Управління кадровим потенціалом державної служби. Держава та регіони. Серія: Державне управління. 2019. № 1(65). С. 80–84. URL: http://pa.stateandregions.zp.ua/archive/1_2019/17.pdf (дата звернення: 16.04.2026). 6. Незять В. І. Шляхи формування кадрового потенціалу посадових осіб місцевого самоврядування. Державне управління та місцеве самоврядування. 2019. № 1(40). С. 130–136. URL: http://www.irbisnbuv.gov.ua/cgibin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?C21COM=2&I21DBN=UJRN&P21DBN=UJRN&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image_file_name=PDF/dums_2019_1_1 8.pdf (дата звернення: 16.04.2026). 7. Богомолова К. С., Подольська О. В. Розвиток кадрового потенціалу органу публічної служби. Український журнал прикладної економіки. 2020. Т. 5. № 3. С. 74–81. DOI: https://doi.org/10.36887/2415-8453-2020-3-7. 8. Дмитренко Г. В., Качан Я. В. Професійний розвиток кадрового потенціалу публічної служби в сучасних українських реаліях. Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради України. 2020. № 3. С. 95–101. DOI: https://doi.org/10.32886/instzak.2020.03.1. 9. Вольська О. М. Кадрове забезпечення органів влади: проблеми та шляхи вирішення. Таврійський науковий вісник. Серія: Економіка. 2020. № 2. С. 186–193. DOI: https://doi.org/10.32851/2708-0366/2020.2.23. 10. Іноземцева О. Б. Механізми державного управління розвитком кадрів у сфері цивільного захисту в Україні. Інвестиції: практика та досвід. 2025. № 5. С. 250–256. DOI: https://doi.org/10.32702/2306-6814.2025.5.250. 11. Бондарук С. В. Механізм формування кадрової політики в системі місцевого самоврядування. Український економічний часопис. 2024. № 7. С. 16–19. DOI: https://doi.org/10.30838/EP.206.182-190. 12. Гура В. Механізми формування кадрового потенціалу для реалізації інноваційної політики у сфері соціального підприємництва. Публічне управління: концепції, парадигма, розвиток, удосконалення. 2025. № 12. С. 72–83. DOI: https://doi.org/10.31470/2786-5-12-72-83. 13. Троян В., Рибак Г., В’яткін Р. Механізми розвитку кадрового потенціалу для підтримки інноваційного підприємництва у територіальних громадах та регіонах. Економіка та суспільство. 2025. Вип. 73. DOI: https://doi.org/10.32782/2524-0072/2025-73-67. 14. Чернишова Л. І., Бондар К. Р. Проблеми відтворення кадрового потенціалу в регіонах, які найбільше постраждали внаслідок війни. Науковий вісник Одеського національного економічного університету. 2023. № 7–8(308– 309). С. 126–133. DOI: https://doi.org/10.32680/2409-9260-2023-7-8-308-309- 126-133.